La început a fost Întunericul... iar apoi...
BANG !
A apărut o entitate aflată într-o expansiune infinită de timp, spatiu si materie.
Acum putem întelege evenimente
dincolo de limitele existentei noastre,
într-un loc numit... UNIVERS.
În colturile îndepărtate ale Sistemului Solar
gigantii de gheată ca Uranus sau Neptun sunt lumi violente.
Învelite în neguri
planetele externe sunt agitate, turbulente
si impredictibile.
Neptun prezintă cei mai rapizi curenti aerieni din Sistemul Solar.
Precum fantomele
marile pete de pe suprafată apar si dispar fără avertisment.
Lunile universului intern al lui Uranus
dau ocolul planetei în mai putin de o zi
Coliziunile sunt inevitabile.
Cea mai controversată dintre planetele îndepărtate
nici măcar nu mai este o planetă.
De ce a fost retrogradată Pluto ?
Omul care a sanctionat-o pe Pluto argumentează
pe măsură ce explorăm planetele externe.
UNIVERSUL - PLANETELE EXTERNE S01 E11
Adaptarea Bubuloimare
Să-l cunoastem pe cel care a ucis planeta Pluto.
Pluto o merita, de multă vreme.
Mike Brown, astronom la Caltech,
a declansat evenimentele care au redus
numărul demult stabilit al planetelor sistemului solar,
Numărul a fost redus de la 9 la 8.
Cu toate acestea, nu are nicio remuscare.
Era imposibil ca Pluto să păstreze
statusul de sferă singuratică de gheată.
Trebuia să o pătească si a pătit-o.
Dintre planetele noastre,
Pluto a fost mereu considerată un element diferit,
fiind mult mai mică decât celelalte.
Are cea mai mare lună în raport cu masa sa.
Area cea mai înclinată si excentrică orbită.
Orbita sa are forma unui ou.
Orbita lui Pluto o apropie mai mult de Soare
iar apoi o îndepărtează foarte mult.
Acest ac în carul de fân cosmic
a scăpat ani de zile vânătorilor de planete.
A 8-a planetă, Neptun, a fost descoperită în 1846,
iar astronomii de la începutul secolului erau convinsi
că exista o a 9-a planetă
în părtile îndepărtate ale Sistemului Solar.
Căutarea lui Pluto a fost initiată de Percival Lowell
în cadrul Observatorului Lowell.
Credea că acolo se află o planetă necunoscută
care perturba orbitele lui Uranus si Neptun.
Înainte de a găsi planeta fugară,
Lowell a încetat din viată.
Dar asistentul său la Observator, Clyde Tombaugh
i-a continuat munca.
În 1930, la vârsta de 24 de ani,
Tombaugh a înregistrat imaginea unui obiect
care părea să confirme predictiile lui Lowell.
Descoperirea a fost făcută publică
iar obiectul a primit un nume, "Pluto".
Dar era Pluto planeta X, cea necunoscută ?
Unii cercetători au sustinut că Pluto era mult prea mică
si nu avea o masă suficientă
pentru a tulbura orbita vecinilor gigantici gazosi,
Uranus si Neptun.
De atunci, astronomii si-au dat seama
că nu există planeta X.
Existenta ei fusese prezisă
folosind date neadecvate referitoare la masa planetei Neptun.
Chiar dacă Pluto nu este planeta X,
poate fi considerat planetă ?
Primul înteles al termenului "planetă" este "hoinar celest".
Sunt obiectele care se miscă în raport cu stelele.
Pentru vechii greci,
Luna era o planetă,
Soarele era o planetă,
iar Terra nu.
Desigur, când ne-am dat seama
că Terra orbitează în jurul Soarelui
si că Luna orbitează în jurul Soarelui,
definitia termenului de planetă s-a schimbat din nou.
Terra a devenit planetă.
Soarele si Luna au fost excluse
si au rămas doar sase.
Ulterior, a fost descoperit Uranus.
Apoi Neptun,
asadar s-au făcut sapte, apoi opt.
Desi s-a dovedit ulterior că are o masă inferioară Lunii terestre,
s-a crezut că Pluto era de mărimea lui Marte.
Asa încât descoperirea lui Tombaugh a fost oficializată
ca si planeta cu numărul 9.
Nimănui nu-i păsa prea mult.
Era un obiect straniu.
Era o ciudătenie singuratică
situată la marginea Sistemului Solar,
care neavând un echivalent a primit denumirea de planetă.
Datorită distantei mari care o separă de Soare,
Pluto a preluat numele de la zeul roman al lumii de dincolo.
În cel mai apropiat punct, Pluto e separat de Terra de 2,7 miliarde km.
Are un diametru de 2389 km,
jumătate din lătimea SUA.
Pluto descrie o orbită circumsolară completă în 248 de ani.
O zi pe Pluto echivalează
cu 6,5 zile terestre.
Un pământean de 70 kg
ar cântări doar 4,5 kg pe Pluto.
Numai datorită tehnologiei moderne
stim câte ceva despre suprafata lui Pluto.
Acest obiect este dificil de observat.
Chiar si cu telescopul spatial Hubble,
are un diametru de 4 pixeli,
poate 12 pixeli cu totul.
Chiar si asa,
vedem că părti din Pluto sunt întunecate precum cărbunele
iar alte părti sunt albe ca zăpada.
Chiar si de la o distantă considerabilă,
oamenii de stiintă pot detecta compozitia acestei planete.
Ei consideră ariile luminoase de la suprafată
ca fiind formate din trei tipuri de gheată.
Un strat din monoxid de carbon,
unul din metan, adică similar gazului natural.
Al treilea strat este format din azot,
cam aceleasi elemente prezente si în atmosfera terestră.
Zonele întunecate sunt probabil zone de roci.
Zonele întunecate sunt formate din mai multe tipuri de silicati.
Silicatii nu sunt prea deosebiti de rocile pe care le vedem aici,
Contin silicon
si oxigen.
Aici, sus, în Muntii Stâncosi
din Parcul National Colorado.
E ceva zăpadă împrejur
si niste stânci.
Sunt asemănătoare cu cele văzute
sau cu ceea ce vom vedea la suprafata lui Pluto.
Un călător pe Pluto va observa
că în ciuda unei suprafete înzăpezite,
este un loc scufundat în penumbră.
Este de 30-40 de ori mai îndepărtat de Soare
decât Terra.
Asta înseamnă că razele solare care ating suprafata lui Pluto
sunt de 1000 de ori mai slabe decât cele care ajung pe Pământ.
Ar fi cam aceeasi strălucire
ca si cum am fi pe o stradă slab iluminată, noaptea.
Am putea, probabil,
să citim o carte.
Am putea-o citi acolo, probabil.
Dar ar fi bine să luăm si o lanternă.
Ne-ar putea fi de folos.
Distanta de la Soare face din Pluto
unul dintre cele mai friguroase locuri din Sistemul Solar
cu o temperatură medie
de minus 197 grade Celsius.
Datorită dimensiunilor si densitătii reduse,
gravitatia la suprafata lui Pluto este mult mai mică decât pe Terra.
Unele lucruri ar fi mai usor de făcut pe Pluto.
Dacă-ti place escalada
aici facem escalada verticală,
E o pasiune,
dar gravitatia reprezintă provocarea.
Gravitatia pe Pluto abia ajunge la 1/15 din cea terestră.
Nu e ca si cum ai sta pe suprafată,
ci ai zbura.
Dacă ai cădea în timp ce te catări pe Pluto
tot ti-ai dori să ai frânghia la tine.
Pentru că ai cădea accelerat spre suprafată.
Nu-ti lăsa frânghia acasă.
Oamenii de stiintă si-ar dori să se facă minusculi la suprafata lui Pluto
pentru că, ascuns în adâncuri
există un capitol lipsă din istoria Sistemului Solar.
Pluto este o planetă fantastică.
Ceea ce cred eu
că este special la ea,
e că reprezintă un fel de
masină a timpului perfectă în Sistemul nostru Solar.
Ne arată cum era
mediul ambiant al Sistemului Solar
cu 4,5 miliarde de ani în urmă, atunci când s-a format.
Suprafata e mai veche
decât orice alt obiect din Sistemul Solar.
Observăm rocile de pe Terra,
iar Terra are cam aceeasi vârstă,
de circa 4,5 miliarde de ani.
Dacă am căuta pe Terra o rocă de această vârstă,
nu am găsi-o.
Asta pentru că Terra
îsi reciclează materia.
Avem plăci tectonice în miscare
care reabsorb materialul în manta.
Avem fenomene vulcanice
care aruncă materie proaspătă si modifică suprafata,
Terra are o suprafată mai nouă
în comparatie cu suprafata veche a lui Pluto.
Rocile pe care stăm aici
au fost procesate la presiunile înalte din adâncurile Terrei
Pe Pluto, toate sunt mai primitive.
Primitive dar nu imaculate.
Pluto pare a fi acoperit de cratere de impact.
Craterele de impact sunt create de asteroizi
sau de meteoriti care lovesc suprafata.
Sunt fragmente din Sistemul Solar
care nu au ajuns să formeze o planetă.
Suprafata externă a lui Pluto,
nu prezintă o atmosferă,
nu prezintă ghetari,
nu prezintă curenti de aer,
nu prezintă ploi,
nu prezintă eroziuni.
Una dintre caracteristicile principale ale suprafetei
este prezenta a numeroase cratere.
Suprafata ciuruită a lui Pluto
suferă o transformare pe măsură ce descrie orbita circumsolară.
Sub actiunea căldurii,
o parte din gaze se evaporă
pentru a forma o atmosferă temporară.
Pe măsură ce Pluto se îndepărtează de Soare,
gazele îngheată la loc
si se depun din nou la suprafată.
Pentru mai mult de 75 de ani,
acest obiect înghetat si îndepărtat
si-a revendicat pozitia de a 9-a planetă.
Asadar, de ce această mică rocă înghetată
produce asemenea controverse ?
De ce a fost eliminată Pluto din Sistemul Solar
acest club exclusivist ?
Un birou linistit de la Caltech
în Pasadena, California. Aici a început
sfârsitul carierei de planetă pentru Pluto.
Dar astronomul Mike Brown
nu a intentionat să distrugă o planetă.
Echipat cu telescopul de 121 cm de la Observatorul Palomar,
investighează obiecte de dimensiunea lui Pluto
situate la marginea Sistemului Solar.
În 2005 a descoperit un asemenea obiect;
Unul mai mare decât Pluto si care avea propria lună,
Ambele orbitau în jurul Soarelui.
Când am găsit pentru prima dată un obiect mai mare decât Pluto,
mă uitam prin imaginile pe care
telescopul le fotografiase până atunci.
L-am găsit pe ecran,
am făcut calcule rapide si mi-am dat seama
că era mai mare decât Pluto,
Primul lucru pe care l-am făcut
a fost să-mi sun sotia si să-i spun că am descoperit o planetă.
Cu adevărat, Pluto era o planetă,
si asa a existat pentru circa 70 de ani.
Atunci, descoperirea lui Brown
nu merita să fie considerată tot o planetă ?
Credeam că am descoperit a 10-a planetă.
Asa am si descris-o, un timp.
Era o planetă,
iar eu mă simteam ca si cum as fi descoperit
a 10-a planetă.
Este cu 5% mai mare decât Pluto.
Probabil este compusă din aceleasi materiale,
la interior.
Rocă la interior,
gheată la exterior,
un strat fin de gheată
care uneori erupe în atmosferă
alteori, nu.
În acest sens, seamănă cu Pluto.
Are o lună care orbitează în jurul ei o dată la 16-17 zile.
Pluto are si ea o lună,
Din mai multe puncte de vedere,
mi se par gemene.
E ca si unul dintre gemeni
care a mâncat mai mult
când era copil si a crescut mai mare.
Brown a dorit să boteze obiectul descoperit cu numele de "Xena"
printesa războinică.
Până la urmă, numele ales a fost "Eris, "
zeita greacă a discordiei.
Numele s-a dovedit a fi foarte potrivit.
Descoperirea a stârnit zâzanie în lumea astronomilor.
S-a adus în discutie
definitia unei planete.
Era cazul ca Eris să devină oficial a 10-a planetă,
sau trebuiau reevaluate obiectele de dimensiunea lui Pluto ?
Disputa a avut loc
în 2006
la reuniunea internatională a astronomilor (IAU) de la Praga.
S-a votat
si s-a definit stiintific, pentru prima oară, termenul de "planetă".
Cei care sunt în favoarea rezolutiei 6a,
care introduce această nouă categorie
de obiecte trans-neptuniene care au ca prototip pe Pluto.
Se sugerează să considerăm Pluto
si alte obiecte trans-neptuniene ca apartinând unei clase aparte.
Nu am modificat statutul lui Pluto
pentru că am fi aflat ceva nou despre ea
care să ne reducă interesul pentru ea.
Oamenii de stiintă au sustinut că demersul a fost necesar
datorită descoperirilor legate de Eris
si de alte obiecte mari din centura Kuiper.
Centura Kuiper are o lătime de 3,5 miliarde de km
si reprezintă o regiune din afara Sistemului Solar, în vecinătatea lui Pluto.
Aici se regăsesc sute si mii de obiecte formate din gheată,
iar primul dintre ele a fost descoperit în 1992.
Din punct de vedere istoric, considerăm sistem solar extern
locul unde se găsesc Uranus si Neptun.
Acolo unde se găsesc aceste planete uriase, gazoase.
Dincolo de ele,
îl găsim pe Pluto, micul hoinar,
care nu se prea potriveste în imagine.
Acum, când am descoperit toate aceste obiecte din centura Kuiper,
ne dăm seama că e posibil ca Pluto să fi fost
doar unul dintre primele obiectele acestei centuri.
Acestea sunt obiecte înghetate de mici dimensiuni
situate la limita externă a Sistemului Solar.
Rezultatul votului de la conferinta astronomilor, sustine că o planetă
este un obiect sferic, orbitând în jurul Soarelui
fiind lipsit de interferente pe această orbită.
Deoarece vecinătatea lui Pluto este plină de obiecte din centura Kuiper,
noua definitie ar lăsa descoperirea de gheată a lui Clyde Tombaugh
în afara Sistemului Solar.
Domnia de 76 de ani a lui Pluto ca si a 9-a planetă, se sfârsise.
În prezent, Sistemul Solar cuprinde
numai opt planete.
Obiecte precum Pluto sau Eris au fost reclasificate,
ca si "planete pitice".
Planetele pitice au aceleasi caracteristici ca si celelalte planete,
dar nu au o traiectorie orbitală lipsită de interferente.
După noua definitie, Ceres,
cel mai mare asteroid din sistemul solar este o planetă pitică.
Această terminologie este necesară
deoarece sistemul solar extern contine mai multe obiecte
decât credeam.
E ca si cum ai putea vedea numai un zgârie-nori,
apoi, dintr-o dată,
în fata ochilor îti apare un oras întreg.
Un oras întreg, format din obiecte
situate acum în Sistemul Solar extern.
Votul astronomilor
a fost necesar pentru a defini notiunea de planetă,
dar multi oameni de stiintă refuză să accepte consecintele definitiei.
Sunt astronomi care încă-si doresc o planetă acolo
si care refuză decizia comunitătii de câte ori au ocazia,
pentru a mentine lucrurile asa cum erau.
Eu consider că Pluto este o planetă.
Nu cred că problematica definirii
lui Pluto ca planetă este o chestiune fundamentală.
Nu e o problemă stiintifică, ci una de nume.
Dar, într-un fel ciudat,
a devenit un subiect de dispută în cadrul stiintelor planetare.
Oamenii continuă să întrebe daca Pluto este sau nu o planetă.
Nu există o demarcatie clară
nu e ca si cum am avea fanii planetei de o parte
pe de o parte cei care sustin asta,
dincoace, restul care nu sustin ipoteza.
Nu există o demarcare precisă între o rocă si o piatră.
E mai mult o problemă sociologică.
E mai mult o problemă de definitie
decât o problemă stiintifică.
Desi nu mai este, în mod oficial, o planetă,
interesul stiintific pentru Pluto nu a diminuat.
Chiar în momentul votului de la Praga,
naveta spatială "New Horizons" apartinând NASA
se lansase pe traiectoria explorării acestei lumi îndepărtate.
Misiunea acestei navete
va fi prima vizită pe Pluto.
Să ajungi la Pluto, să studiezi Pluto,
nu mai reprezintă o misiune către un obiect izolat,
Este misiunea de explorare a unei clase de obiecte
despre care vom avea multe de învătat.
Dar New Horizons trebuie să călătorească cu viteze uriase
pentru că altfel, ocazia de a investiga atmosfera lui Pluto
s-ar pierde pentru încă 200 de ani.
New Horizons e destinată unei întâlniri cu Pluto.
S-a confirmat separarea navetei spatiale.
Dar oamenii de stiintă sunt în contratimp
deoarece Pluto se îndepărtează de Soare,
Urmează iarna de 62 de ani.
Când începe iarna pe Pluto,
atmosfera planetei pitice va îngheta
si va ajunge pe sol.
Va suferi un asemenea colaps,
încât ar putea fi mult mai putin interesantă,
Chimismul planetei si-ar putea pierde atractia.
Noi dorim să aflăm temperaturile si compozitia atmosferică
structura curentilor de aer atmosferici.
Pentru a ajung acolo la timp,
New Horizons goneste prin Sistemul Solar
Cu peste 72.000 km/h
adică 20 km pe secundă.
La viteza aceasta,
un drum de la Los Angeles la New York ar dura 3,5 minute.
Este cea mai rapidă navetă spatială
lansată vreodată depe Terra.
Ar avea nevoie de 6 ore
pentru a putea străbate 384402 km
care ne separă de Lună.
Putem compara asta cu cele câteva zile
necesare astronautilor de pe Apollo pentru a străbate aceeasi distantă.
New Horizons va trece de Jupiter în numai 13 luni.
Dar Sistemul Solar extern este atât de extins
încât vor mai fi necesari 8 ani pentru a ajunge la Pluto.
Chiar si cu viteza sa unică,
New Horizons la ajunge la Pluto abia în iulie 2015.
Pluto este un mare mister.
Sunt emotionat când mă gândesc că o navetă se îndreaptă într-acolo
iar în câtiva ani,
acest teritoriu virgin
va fi umplut de poze si date noi.
La aproximativ 4 miliarde de km de Pluto,
Uranus este o sferă albastră fascinantă.
Este de o frumusete izbitoare
si este diferită de alte planete.
Este o sferă pufoasă, de un albastru palid
pe fondul întunecat al spatiului infinit.
Această culoare albastră obsesivă
Aproape pură, fără trăsături aparte; pare ireală.
Pare ca si cum ar fi
creată de cineva de la efecte speciale pentru un film
Pentru că altfel, cum e posibil să avem o planetă atât de mare
perfectă, gigantică si uniform de albastră ?
Uranus se află la 2,5 miliarde km de Terra.
Are un diametru de aproximativ 51000 km
cam de 4 ori diametrul terestru.
Miscarea de revolutie în jurul Soarelui durează 84 de ani.
O zi pe Uranus durează putin peste 17 ore.
O persoană de 70 kg pe Terra,
ar cântări doar 60 pe Uranus.
Botezată cu numele zeului grec al cerurilor,
Uranus are cel mai excentric ax dintre toate planetele Sistemului Solar.
La un unghi de 98 de grade,
planeta se învârte practic pe o parte.
Ceea ce înseamnă că, la un moment dat,
o emisferă este complet însorită;
iar cealaltă se află în beznă.
Durata revolutiei lui Uranus în jurul Soarelui este de 84 ani terestri,
Ceea ce înseamnă că, timp de 40 de ani,
o emisferă este însorită,
iar cealaltă se află în beznă.
Este asemănător Cercului Arctic terestru doar că se aplică pentru întreaga planetă.
Înclinarea este atât de accentuată încât, într-un sens,
întreaga emisferă nordică este arctică
în timp ce emisfera sudică este antarctică.
Uranus datorează culoarea verde-albăstrui continutului în metan.
Metanul absoarbe lungimile de undă solare din spectrul rosu si portocaliu
dar reflectă albastrul si verdele.
Aspectul pufos se datorează unui fenomen
cunoscut locuitorilor metropolelor, smogul.
În sudul Californiei, smogul este un fenomen obisnuit,
reprezentat de compusi rezultati prin mecanisme fotochimice
care dau un aspect cetos atmosferei.
Fenomene similare au loc în atmosfera celor patru giganti gazosi.
La nivelul planetelor externe,
este prezent metanul, gazul natural.
Soarele îl converteste în particule complexe,
care formează o ceată,
care determină un aspect neclar al conturului planetei
si un aspect cetos.
Oamenii de stiintă presupun că Uranus si vecinul său celest, Neptun
s-au format prin mecanisme similare.
Mai întâi s-a format un disc proto-planetar gazos
care continea mult praf cosmic.
Jupiter si Saturn au adunat majoritatea materialului
si au devenit cei mai mari dintre gigantii gazosi.
Pe măsură ce orbitele lui Jupiter si Saturn cresteau,
ele au destabilizat sistemul planetar ca întreg.
Interactiunile dinamice au propulsat planetele Uranus si Neptun
dincolo de limitele Sistemului Solar, cu o viteză sporită
unde au început să devoreze obiecte înghetate.
Au avut un continut initial gazos bogat,
dar au colectat si multe obiecte înghetate
precum si multe roci, în timpul formării.
În consecintă,
desi aveau acest învelis de hidrogen
si heliu si putin metan, azot si alte elemente,
aveau în interior si materie înghetată.
Acest interior înghetat a determinat pe unii
să considere Uranus si Neptun ca fiind giganti de gheată.
Dar nu este corect să-i considerăm ca sfere de gheată
pe care un astronaut ar putea păsi.
Dacă am trimite acolo un astronaut sau o sondă
spre centrul planetelor Uranus sau Neptun,
mai întâi,
ar avea o grămadă de probleme.
Nu există suprafată solidă pe care să stea.
E posibil să existe un miez mic solid în centrul acestor planete,
dar presiunea pe care ar trebui s-o suporte
din partea atmosferei înconjurătoare
si lichefierea regiunii înghetate i-ar strivi.
E vorba de presiuni de câteva milioane de ori mai mari
decât cele exercitate în atmosfera terestră.
Asa că ar fi aplatizati
înainte de a ajunge la o suprafată solidă.
În timp ce alti giganti gazosi au sisteme meteorologice instabile,
Uranus pare a fi relativ calm,
iar oamenii de stiintă bănuiesc de ce.
Uranus este un gigant gazos unic
în sensul că este singurul care nu are
o sursă internă de energie.
Jupiter, Saturn si Neptun emit energie sub formă de căldură
care provine din interiorul planetei,
iar asta formează curentii
si explică structura în benzi
pe care o remarcăm la cele trei planete.
Uranus nu are o sursă internă de căldură.
Uranus se poate lăuda si cu modul
în care a fost descoperită de către astronomul William Herschel, în 1781.
La acel moment,
singurele planete cunoscute
erau cele sase, vizibile de pe Terra cu ochiul liber.
Herschel a văzut Uranus cu ajutorul unui telescop.
Herschel era un astronom amator,
muzician si optician,
asa încât avea cunostintele necesare pentru a construi
cele mai bune telescoape din lume la acea vreme.
Descoperirea lui Uranus a avut o semnificatie aparte
în istoria omenirii
pentru că a fost prima planetă descoperită cu ajutorul telescopului,
si prima planetă despre care antecesorii nu stiau nimic.
În 1977, observatorul Kuiper, apartinând NASA
a mai făcut o descoperire deosebită
în momentul în care astronomii au îndreptat telescopul spre Uranus.
Planificaseră observarea unui fenomen astronomic obisnuit,
trecerea planetei prin fata unei stele.
Dar, pe măsură ce Uranus se apropia, steaua a început să clipească.
Se pare că a clipit de 5 ori la apropierea planetei
si încă de câteva ori după trecerea ei.
Ce putea produce acest fenomen straniu ?
Steaua clipitoare trecuse prin cinci inele consecutive ale planetei
caracteristici care mai fuseseră observate doar la Saturn.
Examinări ulterioare de la sol
si apoi de pe statia spatială Voyager,
au confirmat existenta inelelor.
Observatiile efectuate în 2005 cu ajutorul telescopului spatial Hubble
au descoperit un al doilea set de inele la o distantă de două ori mai mare
fată de planetă, în raport cu inelele precedente.
Spre deosebire de inelele groase de gheată densă ale lui Saturn,
cele ale lui Uranus sunt vagi si subtiri,
formate din praf stelar întunecat.
Unele dintre inelele de praf ale lui Uranus par a se fi format printr-un impact
dintre un meteor sau o cometă cu una dintre cele 27 de luni ale planetei.
Inelele interne ar putea fi rezultatul
coliziunii dintre aceste luni,
mai ales între cele 13 care orbitează în aglomerarea cinetică internă.
În jurul lui Uranus există multe luni interne,
care sunt foarte mici si apropiate de planetă.
Tind să se rotească foarte rapid în jurul planetei, în circa o zi.
Durata de revolutie a altor luni în jurul lui Uranus este de numai 12 ore.
Comparativ,
luna noastră orbitează în jurul unei planete de 4 ori mai mică,
si are nevoie de 28 de zile.
În timp ce lunile lui Uranus gonesc în jurul planetei precum masinile de curse,
e doar o problemă de timp până când
vor determina o altă coliziune cosmică.
În jurul lui Uranus există un sistem de luni zănatice.
Chiar si în ultimul deceniu,
s-au observat modificări substantiale în orbitele lor aleatorii.
Oamenii de stiintă consideră
că e doar o problemă de timp până când traiectoriile se vor intersecta.
Putem fi siguri că
în câteva milioane de ani
unele dintre ele vor intra în coliziune.
Mă refer în special la Cupid si Belinda,
care sunt două luni mici
care au orbitele foarte apropiate.
Orbitând la câteva sute de kilometri una de cealaltă,
Oamenii de stiintă consideră că, la un moment dat, aceste luni,
datorită fortelor gravitationale pe care le exercită reciproc,
e posibil să se ciocnească si să se fragmenteze.
Lunile vor avea probleme,
dar va fi un eveniment fericit pentru sistemul de inele.
Reziduurile rezultate din coliziune
pot genera un nou inel al lui Uranus.
Uranus se alătură, ca planetă a Sistemului Solar extern, surorii sale, Neptun
un safir strălucitor, la vreo 3 miliarde km de Soare.
Odată cu eliminarea lui Pluto,
Neptun a ajuns ultima planetă din sistem.
Neptun a împrumutat numele de la zeul roman al mărilor.
Neptun se află la 4,3 miliarde km de Terra.
Măsoară 48000 km diametru,
si este de 4 ori mai mare ca Terra.
Un an pe Neptun echivalează cu 165 ani terestri,
iar o zi durează 16,1 ore.
Un on de 70 kg pe Terra,
ar cântări 76 kg pe Neptun.
Ca si alte planete externe,
Neptun are o miscare de rotatie mai rapidă decât Terra.
Această rotatie rapidă generează curenti violenti.
De fapt,
cei mai rapizi curenti din Sistemul Solar
se regăsesc pe Neptun.
Vântul poate atinge si 1600 km/h
si de obicei 1200 km/h în atmosfera superioară.
Nu stim sigur de ce
si de aceea există putin mister.
Oamenii de stiintă sunt intrigati de faptul că vântul pe Neptun
e mai puternic decât pe alte planete,
si e de 2-3 ori mai rapid
decât în furtunoasa Mare Pată Rosie de pe Jupiter.
Cercetătorul Michael Mishna, de la Lab. de propulsie reactivă din Pasadena
studiază cauzele evenimentelor atmosferice pe alte planete.
E intrigat de misteriosii si puternicii curenti de pe Neptun.
Dacă am pune astfel de eoliene pe Neptun
în functie de altitudinea la care le-am amplasa,
am putea vedea miscări similare celor de aici.
Sau, dacă le plasăm la altitudinea
la care vântul are 1600 km/h,
e posibil să nu vedem nicio miscare,
pentru că atmosfera e atât de rarefiată
încât nu se dezvoltă suficientă fortă
pentru a roti elicele acestor turbine.
Asadar, e posibil să nu observăm miscare.
Pe Terra observăm sisteme de presiune ridicată si scăzută
si dacă privim hărtile climatice avem astfel de fenomene
si pe planetele exterioare.
Nu putem indica precis puncte de presiune înaltă
sau de presiune joasă,
dar, în general, sunt regiuni mai calde
si cu presiune mai mare, iar alte regiuni
care sunt mai reci, au presiuni mai reduse,
iar asta generează vânturile care circulă de la presiuni crescute spre cele scăzute.
Un factor esential în generarea curentilor atmosferici
este o sursă de energie care încălzeste aerul.
Pe Terra, sursa de energie este Soarele.
Dar planeta Neptun, cea măturată de vânturi
este de 30 de ori mai îndepărtată de Soare decât Terra,
si primeste doar 1/900 energie solară.
E insuficient pentru a genera vânturile colosale de pe Neptun.
Oamenii de stiintă consideră că Neptun
ia energia suplimentară din interior.
Măsurătorile făcute de Voyager II au arătat că Neptun
emană de două ori mai multă căldură din interior decât primeste de la Soare
Cel mai mare raport între căldura emisă si cea primită
fată de orice altă planetă a Sistemului Solar.
Neptun emană o cantitate importantă de căldură
care provine din descompunerea radioactivă a materialelor din interior
si din alte procese chimice care au loc
si care eliberează căldură din interior.
Motivul pentru care interiorul planetei Neptun
generează atât de multă căldură rămâne un mister.
Unii au presupus
că procesul de formare a planetei continuă,
si că gazele descendente generează căldură
pe măsură ce sunt compactate de gravitatie.
Sursa internă de energie ar putea explica de asemenea
convectia gazoasă din atmosfera lui Neptun
care duce la fascinantele modele noroase.
Sunt multi nori albiciosi, strălucitori în acea atmosferă.
La suprafată există multe regiuni cu benzi luminoase sau întunecate,
asa încât putem distinge diferite latitudini
prin strălucirea acestor benzi.
Oamenii de stiintă consideră că modelul cu benzi
este legat de compozitia chimică a norilor de pe Neptun.
Probabil sunt compusi din metan,
si se miscă foarte rapid deasupra planetei.
Vânturile de pe Neptun nu seamănă cu alte fenomene cunoscute.
Sunt sisteme ciclonice gigantice,
care depăsesc cu mult ceea ce vedem aici, pe Terra.
În 1989,
Voyager II a preluat o imagine
care a socat oamenii de stiintă implicati în fenomen.
Neptun are o furtună enormă,
o pată mare întunecată, în emisfera sudică.
Cu o lătime de 12000 km,
e destul de mare pentru a cuprinde Terra.
Această furtună seamănă cu Marea Pată Rosie de pe Jupiter.
Pata Rosie de pe Jupiter este un imens anticiclon,
alimentat de multe furtuni mai mici care-l tin în viată.
Altfel s-ar disipa si ar dispărea.
Dar Marea Pată Întunecată,
reprezintă probabil o instabilitate atmosferică,
care oscilează înainte-înapoi plutind în atmosfera curentilor rapizi.
La 5 ani de la descoperirea Petei,
telescopul spatial Hubble
s-a directionat special spre Neptun si a observat
disparitia celei mai mari furtuni de pe planetă.
Ce s-a întâmplat cu Marea Pată de pe Neptun ?
În numai 5 ani,
cea mai mare furtună de pe planetă
a dispărut din emisfera sudică.
Dar asta nu înseamnă că mega-furtunile de pe Neptun s-au terminat.
Astronomii care utilizează telescopul spatial Hubble au observat
aparitia unei noi pete întunecate
dar de data asta, în emisfera nordică.
Se pare că pe Neptun,
sistemele ciclonice se manifestă sub forma acestor pete mari
vizibile de pe navete spatiale sau cu un telescop spatial.
Apar si dispar în intervale de timp mai scurte,
decât Marea Pată de pe Jupiter
care e acolo de sute de ani.
Nu numai că sistemele ciclonice sunt tranzitorii,
ci sunt si excentrice.
Oamenii de stiintă au remarcat că dimensiunile Marii Pete Întunecate
au variat cu câteva sute de km pătrati
pe o durată de numai 8 zile.
Disparitia, aparitia si miscările neregulate
fac din sistemele ciclonice ale lui Neptun
unele dintre cele mai imprevizibile din întreg Sistemul Solar.
La fel cu alte planete externe,
Neptun are un sistem complex de luni.
Până acum se cunosc doar 13.
Unele dintre lunile lui Neptun
s-ar fi putut forma în altă parte a Sistemului Solar.
Neptun este probabil un vânător de luni
din marea cantitate de material care rezidă
în Sistemul Solar, dincolo de orbitele lui Neptun si Pluto.
Sunt multe obiecte înghetate,
corpuri mici, din care se formează planetele si alte obiecte mici
care trec prin sistemul nostru solar si alte fragmente.
Din când în când,
unele fragmente se ciocnesc
si sunt propulsate în Sistemul Solar.
Unele corpuri înghetate se transformă în comete.
Dar dacă unele sunt împinse în directia potrivită
si la momentul potrivit
pot fi atrase de forta gravitatională a unei planete,
devenind o lună.
Cea mai mare lună a lui Neptun, Triton,
are dimensiunile lunii terestre.
Este cel mai rece obiect din sistemul solar observat de astronomi.
Este mai înghetat decât Pluto.
Are doar 40 de grade peste zero absolut,
Cam minus 198 grade Celsius.
Atât de frig, încât azotul, care este în mod normal un gaz,
formează calota polară a acestei luni.
Triton este extrem de rece deoarece suprafata sa este reflectorizantă.
Cam 70% din lumina care ajunge pe Triton
este reflectată.
Dacă această mare cantitate de lumină nu este absorbită de planetă,
evident, planeta se va răci.
Triton, poate avea o compozitie similară lui Pluto.
Vedem gheturi la suprafată.
Unul dintre lucrurile fascinante
pe care le putem vedea la suprafata lui Triton sunt panasele,
reprezentate de vulcani.
Vedem aceste panase,
le vedem produse în timp real
prin intermediul lui Voyager când a trecut pe lângă Neptun si Triton.
Spre deosebire de vulcanii terestri,
eruptiile tip geyser de pe Triton
aruncă un amestec de azot lichid metan si amoniac.
Iar jetul îngheată instantaneu
în timp ce este aruncat la 8 km în atmosfera rarefiată.
Odată produsă,
gheata este transportată km întregi de către vânturile puternice
înainte de a ajunge înapoi la sol sub formă de ninsoare.
Activitatea geologică pe Triton a determinat oamenii de stiintă
să presupună existenta apei, posibil încălzită, sub învelisul înghetat
Dacă teoria se confirmă,
acolo unde e apă, există si forme de viată.
În acest caz,
cea mai mare lună a lui Neptun ar putea găzdui
una dintre cele mai mari descoperiri ale vremii.
Dar, datorită planificărilor si timpilor de tranzitie,
ar putea dura cel putin 20 de ani
până când ne vom putea apropia din nou de Uranus si Neptun.
Am discutat, dar nu avem un plan concret.
Cu ajutorul lui Voyager, am realizat
o scurtă trecere
si am adunat multe date, am făcut multe descoperiri.
Dar, în realitate,
trebuie să revenim pentru a aprofunda acele descoperiri.
Între timp
oamenii de stiintă se concentrează asupra New Horizons pe măsură
ce aceasta se apropie de Pluto.
La bordul ei, pe lângă instrumentele stiintifice
se află o urnă de cenusă, cea a descoperitorului lui Pluto,
Clyde Tombaugh, care a decedat în 1997 la vârsta de 90 de ani.
Nu sunt implicat în misiunea New Horizons.
Dar, din punctul meu de vedere,
sunt extrem de interesat.
Nu avem o idee precisă
despre proprietătile de suprafată ale lui Pluto.
De aceea aceste imagini la scară mică
care preiau detalii, sunt foarte importante.
În timp ce navete spatiale, sonde si telescoape
sunt trimise în zonele îndepărtate ale vecinătătilor cosmice,
noi mai facem un pas în descifrarea universului în expansiune.
Tehnologia si imaginatia
ne pot ajuta să descoperim aceste lumi îndepărtate.
Privindu-le cu respect si uimire,
putem doar sonda misterele pe care le ascund.
Traducere biotudor@gmail.com
Adaptarea Bubuloimare